4E-21-3a

3a Avaluació

__**AQUEST ES EL MANIFEST QUE HE TROBAT:**__

 * TITOL:** MANIFEST PER LA LLENGUA COMUNA

 RESUM: La iniciativa consisteix en la petició d'aplicació de mesures governamentals per tal de protegir el castellà a tot el territori espanyol.  Espanya és un país multicultural on coexisteixen diferents realitats culturals, nacionalitats i llengües que fan d' Espanya un país culturalment ric.  Aquestes llengües estan reconegudes com a co - oficials al costat del castellà i protegides per la Constitució Espanyola de 1978.  El que el manifest reclama és que l' aplicació de l'article 3 de la Constitució vigent està sent tractada mitjançant una lliure interpretació segons els interessos de diferents territoris tenint, l' esmentat article constitucional , una aplicació " asimètrica" en determinats territoris en favor de les altres llengües co - oficials i en detriment del castellà.


 * AUTORIA:**  Fernando Savater i Mario Vargas Llosa.
 * DATA DE PUBLICACIÓ:** 23/06/2008
 * LINK ON L'HE TROBAT:** []

Des de fa alguns anys hi ha creixents raons per preocupar al nostre país per la situació institucional de la llengua castellana, l'única llengua juntament oficial i comú de tots els ciutadans espanyols. Per descomptat, no es tracta d'un neguit merament cultural-el nostre idioma gaudeix d'una puixança envejable i creixent al món sencer, només superada pel xinès i l'anglès-sinó d'una inquietud estrictament política: es refereix al seu paper com a llengua principal de comunicació democràtica en aquest país, així com dels drets educatius i cívics dels qui la tenen com a llengua materna o la trien amb tot dret com a vehicle preferent d'expressió, comprensió i comunicació.
 * MANIFEST:**

Com a punt de partida, establim una sèrie de premisses:

1. Totes les llengües oficials a l'Estat són igualment espanyoles i mereixedores de protecció institucional com patrimoni compartit, però només una d'elles és comú a tots, oficial a tot el territori nacional i per tant només una d'elles-el castellà-gaudeix del deure constitucional de ser coneguda i de la presumpció conseqüent que tots la coneixen. És a dir, hi ha una asimetria entre les llengües espanyoles oficials, cosa que no implica injustícia (?) De cap tipus perquè a Espanya hi ha diverses realitats culturals però només una d'elles és universalment oficial al nostre Estat democràtic. I comptar amb una llengua política comuna és una enorme riquesa per a la democràcia, encara més si es tracta d'una llengua de tant arrelament històric en tot el país i de tanta vigència en el món sencer com el castellà.

2. Són els ciutadans els que tenen drets lingüístics, no els territoris ni molt menys les llengües mateixes. O sigui: els ciutadans que parlen qualsevol de les llengües cooficials tenen dret a rebre educació i ser atesos per l'administració en ella, però les llengües no tenen el dret d'aconseguir coactivament parlants ni a imposar-se com prioritàries en educació, informació, retolació, institucions, etc ... en detriment del castellà (i molt menys es pot trucar a semblant atropellament «normalització lingüística»).

3. En les comunitats bilingües és un desig encomiable aspirar a que tots els ciutadans arribin a conèixer bé la llengua cooficial, juntament amb l'obligació de conèixer la comuna del país (que també és la comuna dins d'aquesta comunitat, no ho oblidem). Però tal aspiració pot ser només estimulada, no imposada. És lògic suposar que sempre hi haurà molts ciutadans que prefereixin desenvolupar la seva vida quotidiana i professional en castellà, coneixent només de la llengua autonòmica el suficient per conviure cortesament amb els altres i gaudir en el possible de les manifestacions culturals en ella. Que certes autoritats autonòmiques anhelin com a ideal aconseguir un màxim sostre competencial bilingüe no justifica decretar la llengua autonòmica com a vehicle exclusiu ni primordial d'educació o de relacions amb l'Administració pública. Convé recordar que aquest tipus d'imposicions abusives danya especialment les possibilitats laborals o socials dels més desfavorits, retallant les seves alternatives i la seva mobilitat.

4. Certament, l'article tercer, apartat 3, de la Constitució estableix que «les diferents modalitats lingüístiques d'Espanya són un patrimoni cultural que serà objecte d'especial respecte i protecció». Res cal objectar a aquesta disposició tan generosa com justa, proclamada per acabar amb les prohibicions i restriccions que patien aquestes llengües. Complert àmpliament avui tal objectiu, seria un frau constitucional i una autèntica traïció utilitzar tal article per justificar la discriminació, marginació o menysvaloració dels ciutadans monolingües en castellà en alguna de les formes abans indicades.

Per tant els sotasignats demanem del Parlament espanyol una normativa legal del rang adequat (que, si escau pot exigir una modificació constitucional i d'alguns estatuts autonòmics) per fixar inequívocament els següents punts:

1. La llengua castellana és COMUNA I OFICIAL a tot el territori nacional, sent l'única la comprensió pot ser-li suposada a qualsevol efecte a tots els ciutadans espanyols.

2. Tots els ciutadans que ho desitgin tenen DRET A SER EDUCATS en llengua castellana, sigui quina sigui la seva llengua materna. Les llengües cooficials autonòmiques han de figurar en els plans d'estudi de les seves respectives comunitats en diversos graus d'oferta, però mai com a llengua vehicular exclusiva. En qualsevol cas, sempre ha de quedar garantit a tots els alumnes el coneixement final de la llengua comuna.

3. En les autonomies bilingües, qualsevol ciutadà espanyol té dret a ser ATÈS institucional en les dues llengües oficials. La qual cosa implica que en els centres oficials hi haurà sempre personal capacitat per això, no que tot funcionari hagi de tenir aquesta capacitació. En locals i negocis públics no oficials, la relació amb la clientela en una o dues llengües serà discrecional.

4. LA RETOLACIO DELS EDIFICIS OFICIALS I DE LES VIES PUBLIQUES, les comunicacions administratives, la informació a la ciutadania, etc ... en aquestes comunitats (oa les seves zones qualificades de bilingües) és recomanable que siguin bilingües però en tot cas mai podran expressar-se únicament en la llengua autonòmica.

5. ELS REPRESENTANTS POLITICS, tant de l'administració central com de les autonòmiques, utilitzaran habitualment en les seves funcions institucionals d'abast estatal la llengua castellana el mateix dins d'Espanya que a l'estranger, excepte en determinades ocasions característiques. En els parlaments autonòmics bilingües podran emprar indistintament, com és natural, qualsevol de les dues llengües oficials.

Signat per Mario Vargas Llosa, José Antonio Marina, Aurelio Arteta, Félix de Azúa, Albert Boadella, Carlos Castilla del Pino, Luis Alberto de Cuenca, Arcadi Espada, Alberto González Troyano, Antonio Lastra, Carmen Iglesias, Carlos Martínez Gorriarán, José Luis Pardo, Alvaro Pombo, Ramón Rodríguez, José M ª Ruiz Soroa, Fernando Savater i Fernando Sosa Wagner.

 media type="custom" key="8961084"

ACTIVITAT 2ª: El relat digital és l' ús d' eines digitals perquè la gent ordinària explique les seves pròpies històries de la vida real. Es un nou terme, resultants d'un moviment de base que utilitza les noves eines digitals per a ajudar a la gent comuna explicar les seves pròpies ' històries reals ' en una forma convincent i atractiu emocional.

Es poden crear amb el Windows Media Maker.

media type="youtube" key="jKrduUd-JpU" height="390" width="480"

Presentació sobre la visita de Gemma Pascual: media type="custom" key="9279110"