4E-18-3a

3a Avaluació

-

1.-MANIFEST A FAVOR DEL CONEIXEMENT DEL VALENCIÀ PER A L'ACCÉS A UN LLOC DE TREBALL DE LES ADMINISTRACIONS VALENCIANES


[|MANIFEST]

MANIFEST A FAVOR DEL CONEIXEMENT DEL VALENCIÀ PER A L'ACCÉS A UN LLOC DE TREBALL DE LES ADMINISTRACIONS VALENCIANES

Quan es complien els 25 anys de la Llei d’Ús i Ensenyament del Valencià (LUEV) al novembre de l'any passat, diverses entitats, entre les quals les signants d’aquest manifest, presentaren a l’opinió pública els seus informes per a diagnosticar el grau de compliment de la llei i el grau de consecució dels objectius de normalització lingüística que es fixava. La conclusió era que, un quart de segle després, malgrat les disposicions i els fins declarats, encara es permet una falta notòria de normalitat social de la llengua pròpia. Col·lectius, entitats i la ciutadania en general, ja constatàrem aleshores que la llengua pròpia de la nostra administració distava molt de ser tan usada ni valorada com la Llei preveia, tot prenent com a punt de referència el seu article 16: “Les empreses de caràcter públic, així com els serveis públics directament dependents de l’administració, han de garantir que els empleats que tenen relació directa amb el públic tinguen el coneixement suficient del valencià per a atendre amb normalitat el servei que els és encomanat”. Malgrat que la Llei d’Ús fixa que tot el personal de les administracions i dels seus serveis dependents que atenen el públic han de tenir el “coneixement suficient del valencià”, 26 anys després encara no n’hi ha hagut cap desplegament legal que ho porte a la pràctica. En cap oposició ni concurs (tret dels tècnics lingüístics) no s’ha hagut de demostrar cap grau de coneixement de valencià. Pitjor encara: de les dades oficials de la Generalitat es conclou que només en un 1,2% de les places d’aquesta administració se n’ha requerit cap coneixement, cosa molt més greu, perquè una bona part del personal de les administracions ha adquirit, pel seu compte, una competència lingüística en valencià que després no practica, perquè la Generalitat i les altres administracions ni la valoren ni l’apliquen: la llengua pròpia no passa de ser una llengua de rètols simbòlics i no la d’ús normal i habitual.

Durant aquest temps hi ha una discriminació indiscutible contra les persones que parlen valencià o que volen usar-lo. Per a accedir a l’administració valenciana només hi ha el requisit lingüístic castellà: les proves d’accés ja controlen sistemàticament el domini del castellà. En canvi, el valencià, tot i que l’Estatut diu que és “la llengua pròpia” i la Llei d’Ús “la més peculiar senya d’identitat” com a poble, no passa de ser-hi un mèrit, en el millor dels casos. Però ningú no ha de demostrar que sap valencià per a atendre els ciutadans ni en la Generalitat.

El Govern valencià va engegat recentment el projecte d'una nova Llei per a l'Ordenació i Gestió de la Funció Pública Valenciana, que és el text legal on cal establir la regulació del coneixement del valencià com a requisit per a accedir a un lloc de treball de qualsevol administració valenciana. Totes les entitats demanem que, en el procés de selecció, les persones aspirants hagen d’acreditar el coneixement de valencià, tant en l’expressió oral com en l’escrita. Remarquem que aquest requisit és general a totes les comunitats autònomes amb les quals compartim la llengua catalana i també a Galícia i el País Basc. El País Valencià n’es l’excepció: l’única que no valora la seua llengua com a determinant per a administrar-se i servir els ciutadans. Per tot això, les entitats sotasignades insten tots els partits polítics, i sobretot els que han de participar en la tramitació parlamentària de la nova llei, a esmenar el text inicial per donar estricte compliment al que la LUEV estableix per a l'ús de la nostra llengua en l'administració pública. Només així garantirem que el personal de les administracions valencianes puga respectar els drets dels valencians i pose fi a una discriminació que dura ja massa temps. Només així podrem assegurar que els empleats i les administracions donen un servei de qualitat i actuen amb arrelament al país. Només així podrem assegurar que és la llengua d’ús normal de l’administració, tal com estableix la Llei d’Ús i Ensenyament. Només així la proclamació que el valencià és “la més peculiar senya d’identitat com a poble” no serà una expressió retòrica sinó un fet: la llengua comuna dels valencians, la que ens identifica. Precisament, aquella en què volem viure, administrar-nos i regir-nos com a poble.

2.- Glog sobre el Manifest
media type="custom" key="8946088"

3.- Definició de Relat Digital
Existeixen nombroses definicions i classificacions dels Relats Digitals, coneguts també com Històries Digitals o, en anglès, Digital Storytelling. Nosaltres els comprenem com una forma de coneixement i organització de l'experiència humana, mitjançant la creació d'històries amb un esquema i amb funcions semblants a la narrativa clàssica, emprant sistemes de representació i codificació presents en les tecnologies d'informació i comunicació (TIC), com ho són la multimodalidad i la multimedialidad. AL plasmar-se en un format digital (en general en un video curt de pocs minuts de durada), es dóna la possibilitat que alguns dels relats tinguin o no, cert grau d'interactivitat: - Els interactius tenen trames preconcebudes des de l'inici i, per tant, són modificables pel receptor, qui es converteix en un coautor amb possibilitats, fins i tot, de definir el final o els finals de la història - Els no interactius oferixen una trama lineal que no pot ser alterada per qui veu o escolta el relat. Igualment, per la temàtica o els fets que narren, els relats digitals poden ser catalogats com ficticis o reals, aquests últims també denominats històries de vida. En aquest lloc ens interessen sobretot, però no de manera exclusiva, aquells més tradicionals, essencialment no interactius, que conten històries de vida autèntiques, basades en l'experiència personal, i que són creats per persones corrents, és a dir, sense coneixements professionals sobre l'escriptura de relats o la producció audiovisual o multimedial. La major part dels exemples i recursos que oferim apunten a aquest tipus de relats. [|Relat Digital 1]  

Va explicar que existeixen diverses visions, definicions i classificacions dels Relats Digitals, coneguts també com Històries Digitals o, en anglès, Digital Storytelling, però que l'interès de la jornada era, sobretot, per aquells relats que es caracteritzen per presentar vivències personals i donar veu als seus creadors, de forma multimedial i no interactiva. És a dir, històries construïdes per persones sense coneixements professionals sobre l'escriptura de relats o la producció multimedial o audiovisual, a partir de fet real viscut per elles, utilitzant fotografies, fragments de vídeo, dibuixos música i la pròpia veu.

[|Relat Digital 2]

Una forma de editar o crear un relat digital és el pitivi que l'em treballat a informatica que servix per a Lliurex

Aquest és un exemple de relat digital sobre els videojocs:

media type="youtube" key="jKrduUd-JpU" height="390" width="480"

[]

Relat Digital de Gemma Pasqual
media type="custom" key="9330780"

=Relat Digital de Diumenges de Matí=

media type="custom" key="9778456"

=El meu altre WIKI:=

http://miguelmarcoportfoli4.wikispaces.com/