4E-10

-media type="custom" key="8370988" Manifest simbolista
 * media type="custom" key="8435788"media type="custom" key="8370976"2a Avaluació **

1886 [El Simbolisme de Jean Moréas (Patres, 1856-París, 1910) publicat al Supplément littéraire de «Le Figaro», el 18 de setembre 1886] ] Com totes les arts, la literatura evoluciona: evolució cíclica amb retorns estrictament determinats i que es compliquen des de diverses modificacions aportades per la marxa dels temps i els trastorns de l'ambient. Seria superflu d'observar que cada nova fase evolutiva de l'art correspon exactament a la decrepitud senil i a la ineluctable fi de l'escola immediatament anterior. N'hi haurà prou amb dos exemples: Ronsard triomfa sobre la impotència dels darrers imitadors de Marot, el romanticisme desplega les seves oriflames sobre els enderrocs clàssics mal guardats per Casimir Delavigne i Etienne de Jouy. És així com totes les manifestacions artístiques arriben fatalment a empobrir-se, a esgotar-se; aleshores de còpia en còpia, d'imitació en imitació, el que era ple de saba i de frescor es resseca i s'arronsa; el que era nou i espontani, es converteix en carrincló i en lloc comú. Així el romanticisme, després d'haver convocat a la revolta amb tumultuosos clarins, després d'haver passat per dies de glòria i de batalla, mancat ja de força i de gràcia, abandonà les seves heroiques audàcies, es tornà apocat, escèptic i ple de bon sentit; de l'honorable i mesquina temptativa dels parnassians, el romanticisme n'esperà una renovació fal·laç, i després, finalment, com si es tractés d'un monarca retornat a la infància, es deixà deposar pel naturalisme al qual no se li pot concedir, seriosament, més que un valor de protesta, legítima però mal entesa, contra les insubstancialitats d'alguns novel·listes aleshores de moda. Una nova manifestació de l'art era, doncs, esperada, necessària, inevitable. Aquesta manifestació, covada des de feia molt temps, acaba de descloure's-. I totes les anodines brometes dels graciosos de la premsa, totes les inquietuds dels crítics més severs, tot el mal humor del públic que ha estat sorprès en el seu indolent amoltonament, no aconsegueixen més que afirmar cada dia més la vitalitat de l'evolució actual de les lletres franceses, aquesta evolució que uns jutges atabalats ja havien qualificat, per una inexplicable antinòmia, de decadència. Feixeu-vos per tant que les literatures decadents es revelen essencialment coriàcies, enrevessades, timorates i servils: totes les tragèdies de Voltaire, per exemple, estan clapejades de decadència. Què si li pot retreure, què se li retreu a la nova escola? L'abús de la pompa, la raresa de la metàfora, un vocabulari nou en què les harmonies es combinen amb els colors i les línies: característiques de qualsevol renaixença. Nosaltres ja hem proposat la denominació de Simbolisme com l'única que és capaç de designar raonablement la tendència actual de l'esperit creador en art. Aquesta denominació pot perfectament mantenir-se. Ha estat dit al començament d'aquest article que les evolucions de l'art ofereixen un caràcter cíclic extremadament enredat per les divergències; així per resseguir la filiació exacte de la nova escola caldria remuntar-se fins a alguns dels poemes d'Alfred de Vigny, fins a Shakespeare, fins als místics, o encara més enllà. Aquestes qüestions exigirien un volum sencer de comentaris; diguem, doncs, que Charles Baudelaire ha de ser considerat com el veritable precursor del moviment actual; M. Stéphane Mallarmé és el posseïdor del sentit del misteri i de l'inefable; M. Paul Verlaine trencà en honor seu els cruels entrebancs del vers que els prestigiosos dits de M. Théodore de Banville havien flexibilitzat abans. Amb tot, el Suprem Encantament no s'ha acomplert encara: un treball obstinat i gelós reclama els nouvinguts. Enemiga de «l'ensenyament, la declamació, la falsa sensibilitat, la descripció objectiva», la poesia simbòlica cerca: vestir la Idea d'una forma sensible que tanmateix, no ha de ser, per ella mateixa, la seva finalitat, sinó que, tot i servint per expressar la idea, hi romandria subjecta. La Idea, per la seva banda, no ha de veure's privada de les sumptuoses vestidures de les analogies exteriors; perquè el caràcter essencial de l'art simbòlic consisteix a no arribar mai fins a la concepció de la Idea en si. D'aquesta manera, en aquest art, els quadres de la naturalesa, les accions humanes, tots els fenòmens concrets no podrien manifestar-se per si mateixos; són només aparences sensibles destinades a representar les seves afinitats esotèriques amb les Idees primordials. L'acusació d'obscuritat que alguns lectors han llançat sense solta contra aquesta estètica no pot sorprendre. Però què s'hi pot fer? Les Pítiques de Pindare, el Hamlet de Shakespeare, la Vita Nuova de Dante, el Segon Faust de Goethe, la Temptació de Sant Antoni de Flaubert no van ser titllades també d'ambigüitat? Per a una traducció sintètica i exacta, convé que el simbolisme tingui un estil arquetípic i complex: vocals impol·lutes, períodes tensats com arcbotants que alternen amb d'altres que tenen defalliments ondulats, pleonasmes significatius, misterioses el·lipsis, anacoluts en suspens, tota mena de trops valents i multiformes; en darrer terme, la bona llengua —instaurada i modernitzada— la bona, luxuriant i fogosa llengua francesa d'abans dels Vaugelas i dels Boileau-Despréaux, la llengua de François Rabelais i de Philippe de Commines, de Villon, de Rutebœuf i de tants altres escriptors lliures i llançant com un dard el terme més agut de la llengua, com els arquers tracis llançaven llurs fletxes sinuoses. El ritme: revifada l'antiga mètrica; un desordre sàviament ordenat; la rima brillant i martellejada com un escut d'or i bronze, al costat de la rima d'enrevessades fluctuacions; l'alexandrí de pauses múltiples i canviants; l'ús d'alguns números primers —set, nou, onze, tretze— resolts en les diverses combinacions rítmiques de les quals són la suma. *** Ara, jo us demano permís de fer-vos assistir al meu petit «intermedi» extret d'un llibre preciós: El tractat de Poesia Francesa, en el qual M. Théodore de Banville ha col·locat, despietadament , com el déu de Claros, monstruoses orelles d'ase sobre el cap de diversos Mides. Atenció ! Els personatges que parlen a aquesta peça són : code UN DETRACTOR DE L'ESCOLA SIMBÒLICA M. THÉODORE DE BANVILLE ERATO

code Escena primera EL DETRACTOR. – Oh ! aquests decadents! Quin èmfasi! Quin galimaties ! Quina raó tenia el nostre gran Molière quan va dir: «Aquest estil figurat del qual se’n fa vanitat,S'aparta del bon caràcter i de la veritat.» THÉODORE DE BANVILLE. – El nostre gran Molière hi ha perpetrat dos mals versos els quals divergeixen tant com és possible del bon caràcter. De quin bon caràcter ? De quina veritat ? L'aparent desordre, l'esclatant demència, l'èmfasi apassionat són la veritat mateixa de la poesia lírica. Caure en l'excés de les figures i el color no és un gran mal i no és per això que perilla la nostre literatura. En els pitjors dies, quan la poesia té traces d'estar, inequívocament, expirant, com per exemple sota el primer Imperi, no és precisament l'èmfasi o l'abús d'ornamentació el que la mata, és la banalitat. El gust, el natural son belles coses menys útils a la poesia del que hom es pensa. Romeu i Julieta de Shakespeare està escrit de punta a punta en un estil tan afectat com el del marquès de Mascarille ; el de Ducis brilla per la més feliç i natural simplicitat. EL DETRACTOR. – Però la cesura, la cesura ! Es viola la cesura !! THÉODORE DE BANVILLE. – En la seva remarcable prosòdia, publicada el 1844, M. Wilhem Tenint establí que el vers alexandrí admet dotze combinacions diferents, en partir el vers que té cesura després de la primera síl·laba, per arribar al vers que té la seva cesura després de l'onzena síl·laba. Això ens ve a dir que, en realitat, la cesura es pot situar després de qualsevol síl·laba del vers alexandrí I igualment, establí que el vers de sis, set, vuit, nou o deu síl·labes admeten cesures variables i diversament situades en el vers. Fem encara més, gosem proclamar una total llibertat i gosem dir que en aquestes qüestions complexes és l'orella i només ella qui decideix. Sempre que hi ha perill, n'hi ha no per haver estat massa ardit, sinó per no haver estat prou ardit. EL DETRACTOR. – Horror ! No respecteu l'alternança de les rimes ! Vos saveu, senyor, que els decadents s'atreveixen a permetre fins i tot l'hiatus! Fins i tot l'hi-a-tus !! THÉODORE DE BANVILLE. – El hiatus, el diftong que forma síl·laba en el vers, totes les altres coses que han estat prohibides, i sobretot l'ús facultatiu de rimes masculines i femenines faciliten al poeta de geni mil instruments d'efectes delicats i sempre variats, inesperats i inexhauribles. Però per servir-se d'aquest vers complicat i savi, cal tenir geni i tenir una orella musical, mentre que amb les regle fixes, els escriptors més mediocres poden fer versos passables, només obeint-les fidelment, ai!. Qui, doncs, ha guanyat alguna cosa mab la reglamentació de la poesia? Els poetes mediocres. Només ells! EL DETRACTOR. – Em sembla tanmateix que la revolució romàntica... THÉODORE DE BANVILLE. – El romanticisme ha estat una revolució incompleta. Quina desgràcia que Victor Hugo, aquest Hèrcules victoriós amb les mans sangonoses, no hagi estat plenament un revolucionari i que hagi deixat viure una part dels monstres que ell estava encarregat d'exterminar amb les seves fletxes de flames ! EL DETRACTOR. – Qualsevol renovació és una bogeria! La imitació de Victor Hugo, en això hi ha la salut de la poesia francesa ! THÉODORE DE BANVILLE .. – Quan Hugo alliberà el vers, degueren suposar que, instruïts pel seu exemple, els poetes que el succeirien voldrien ser lliures i no dependre més que d'ells mateixos. Però és tan l'amor que tenim pel servilisme que els nous poetes copiaren i imitaren de valent les formes, les combinacions i les cesures més habituals d'Hugo, en comptes d'esforçar-se a trobar-ne de noves. I és així com, conformats al jou, nosaltres recaiem d'un esclavatge a un altre, i com després de les carrincloneries clàssiques, es produïren les carrincloneries romàntiques, carrincloneries de cesures, carrincloneries de frases, carrincloneries de rimes; i la carrincloneria, és a dir el lloc comú convertit en un estat crònic, en poesia com en tota altra cosa, és la Mort. Pel contrari, nosaltres gosem viure ! i viure és respirar l'aire del cel i no l'alè del nostre veí, encara que el nostre veí sigui un déu! Escena segona ERATO (invisible). – Vostre Petit Tractat de Poesia Francesa és una obra deliciosa, mestre Banville. Però els joves poetes tenen sang fins als ulls per haver de lluitar contra els monstres pasturats per Nicolas Boileau ; se us reclama al camp de l'honor, i vos calleu,, mestre Banville ! THÉODORE DE BANVILLE. (somniador). – Maledicció ! Hauré incomplert el meu deure d'hereu i de poeta líric ! (L'autor dels Exiliats emet un lamentable sospir i s'acaba l'intermedi.) La prosa, – novel·les, narracions, contes, fantasies, – evoluciona en una orientació anàloga a la de la poesia. Materials, aparentment heterogenis, hi concorren: Stendhal hi aporta la seva psicologia translúcida, Balzac la seva visió exorbitada, Flaubert les seves cadències de frases d'amples volutes. M. Edmond de Goncourt el seu impressionisme modern i suggestiu. La concepció de la novel·la simbolista és polimorfa: adés un personatge únic es produeix en ambients deformats per les seves pròpies al·lucinacions, pel seu temperament; en aquesta deformació hi ha l'únic que és real. Uns éssers amb una gestualitat mecànica, de siluetes ombrívoles, s'agiten al voltant del personatge únic i no li generen més que sensacions i conjectures. Ell mateix és una màscara tràgica o un bufó, d'una humanitat tanmateix perfecta, malgrat ser racional. – Adés les multituds, superficialment afectades pel conjunt de les representacions ambientals, es dirigeixen, amb alternatives de col·lisions i estancaments, cap a actes que resten inacabats. Adés, les voluntats individuals es manifesten; s'atreuen, s'aglomeren, es generalitzen amb una finalitat que, aconseguida o fracassada, les dispersa en els seus elements primitius – Adés, els mítics fantasmes evocats, des de l'antic Demogorgó fins a Belial, des dels Kabirs fins als Nigromants, apareixen fastuosament abillats sobre la roca de Calibà o pel bosc de Titània amb les maneres mestisses dels barbitons i els octaedres. I així, menyspreant el mètode pueril del naturalisme, – M. Zola es salvà gràcies a un meravellós instint d'escriptor— la novel·la simbòlico-impressionista edificarà la seva obra de deformació subjectiva, recolzant-se en aquest axioma: que l'art no sabria buscar en el que és objectiu més que un punt de partida extremadament succint.