4E-26

2a A valu ació

-4eguillem toc

=** 1- Quiz Revolution: **=

media type="custom" key="8433626"

= 2-Glogster **preferit:** = = media type="custom" key="8433830" =

= 3-Trevalls sobre la lectura La mosca. =

Definició:
La Novel·la social espanyola, també anomenada Novel·la dels anys cinquanta o realisme social. Sorgix al voltant dels anys 50 amb el canvi de l’estructura social que assenta entorn de les grans ciutats des de les zones rurals, creant zones de marginació i misèria. Són un grup de novel·les aparegudes en els anys cinquanta a Espanya, que signifiquen un canvi en la novel·lística de postguerra, canvi que s’inicia amb la publicació de quatre novel·les claus: El rusc de Camilo José Zela, La sénia de Luis Romero, de 1951 ambdós, El camí de Miguel Delibes i Les últimes hores de José Suárez Carreño, premi Nadal de 1949.

Concepte de la novel·la social:
Quan parlem de realisme social el fem amb un doble significat del terme: en estes novel·les hi ha una denúncia social, però també canvia el personatge central, ara serà la societat en el seu sentit més ampli. Estes novel·les continuen amb el tremendisme de l’etapa anterior, però al protagonista individual, amb els seus problemes existencials i el seu sentiment de buit existencial, el substituïx un protagonista col·lectiu. Hi ha en conjunt una sèrie de trets comuns a tots estos autors: el sentiment de solidaritat i compassió amb les capes més humils de la societat, la visió crítica de l’estructura social del moment i el desig d’aconseguir un canvi en ella. Sorgixen molt prompte manifestos d’intencions, i en 1957 Josep Maria Castellet, crític d’origen català, s’erigix com a portaveu del grup en L’hora del lector, encara que Juan Goytisolo en 1959, és inclús més bel·ligerant en el seu manifest Per a una literatura nacional popular i en el seu llibre Problemes de la novel·la.

Característiques:
--La mirada canvia i es produïx un distanciament, com si es contemplara l’acció amb l’objectiu d’una cambra cinematogràfica. --El diàleg ocupa un paper essencial dins de la narració, ja que la veu del narrador pràcticament desapareix en l’intent d’eliminar el subjectivisme i les anàlisis psicològiques dels personatges. --L’estructura del relat és el d’una narració lineal i busca la simplicitat; hi ha molt poc ús de la descripció, que va sobretot dirigida a la introducció dels ambients en què es desenrotllen les novel·les.

Són, en resum, unes novel·les que es convertixen en una crítica de la societat espanyola d’eixos anys, subratllant l’immobilisme polític, denunciant la situació del proletariat i la immoralitat de la burgesia.

Autors destacats:
El fulgor i la sang d’Ignacio Aldecoa, Els Braus de Jesús Fernández Santos, Jocs de Mans de Juan Goytisolo, Xicotet Teatre d’Ana María Matuta i El Jarama de Rafael Sánchez Ferlosio. Un poc més tardana és Temps de silenci de Luis Martín-Santos, publicada en 1961

Opinió:
Un llibre que al meu parer és novel·la social és “La mosca” de Gemma Pascual, en el qual es denuncia l'assetjament escolar, i on es critica a la societat per l'immobilisme davant de l'assetjament. En “La mosca” també es compleixen les pautes de la novel·la social com ara l'estructura lineal i simple, i la importància del diàleg.

Un altre llibre que em pareix que és novel·la social és “Pel·lícula Verge (Contes perversos)” de Jordi Sierra i Fabra on hi ha moltes històries independents i es denuncien casos de violència, treball infantil, nens soldat... Segueix les pautes de la novel·la social on destaca una visió distanciada, com si es contemplara l'acció amb l'objectiu d'una càmera cinematogràfica.

= = = =