4V-19-MARTA-MO

**__Nom y cognoms. Correu electronic.__**
MARTA MOLINA CORRECHER martinyamc@gmail.com

__**EnllaÇ amb el blog "El quadern blau".**__
1-Ací enllaçe enllace amb el blog de classe.

__**Barra d'edició de text.**__
El Parc Natural de l'Albufera de València (Albufera, de l'àrab البحيرة al-buhayra, "el petit mar") és un parc natural de la província de València, en la Comunitat Valenciana, Espanya. Va ser també conegut pels romans com Nacarum Stagnum i en alguns poemes àrabs s'anomena Mirall del sol.

**__Incrustació d'u video deYouTube.__**
media type="youtube" key="CAmOq-vUGP0?fs=1" height="385" width="480"

__Biografia de Prosper Mérimée__
Prosper Mérimée va nàixer a París el 28 de setembre de 1803; va ser fill únic d'un matrimoni burgés molt ben relacionat amb els cercles artístics i culturals parisencs. El seu pare, Léonor Mérimée, era professorde dibuix a l'Escola Politècnica i la seua mare, Anne-Louise Moreau, pintava i pertanyia al cercle d'amistats del pintor Jean-Auguste-Dominique Ingres.

__Resum__
José és sergent d'un regiment de Dracs. Carmen és una cigarrera nascuda per a l'amor ... variat. Tots la festegen. I ella, que es veu menyspreada pel senyor José, s'enamora d'aquest. A conseqüència d'una baralla, és detinguda i posada sota la custòdia del senyor José, a qui sedueix, aconseguint que el deixi escapar. El sergent és castigat per la fuga. D'acord Carme amb uns contrabandistes, excita el senyor José a la rebel.lia. Aquesta sorgeix gairebé espontàniament, perquè la fatalitat posa al sergent espasa en mà davant d'un tinent requebrador. I amb prou feines ha aconseguit encara la coqueta enamorar el sergent, quan ja s'insinua el seu interès per Escamillo, el torero de moda. Senyor José s'ha anat amb Carmen i els contrabandistes. Aquesta allà a la serra, a la vista de la frontera. Des d'allà veu el seu poble, do de viu la seva mare. Però la seva sobresaltat cor-que ja es ressent de la fredor de Carmen-no el deixa assossec per pensar en ningú més que en aquesta dona i en els possibles rivals. Per acabar de posar-ho en brases es presenta a la muntanya Escamillo. Hi ha un desafiament interromput per Carmen. Crema en gelosia senyor José. Amb tot, quan Micaela li porta la notícia que la seva mare està agonitzant, se'n va, rabiós i amenaçador. Ja està Escamillo al favor. Hi ha una gran correguda de bous. En els lluminosos voltants de la plaça de la Maestranza, a la mateixa riba del Guadalquivir, apareixen Escamillo-que mata aquella tarda-i Carme. Una amiga diu a aquesta que entre el públic està senyor Josep. Però - etern efecte vital de l'amor! - Carmen, com està enamorada no té por. És ella la que parla, i diu el senyor Josep que es vagi i la oblidi perquè vol a un altre. L'amant adolorit, exhorta, prega, es queixa, amenaça ... Tot inútil ... I Carme no tremola davant la mort que treu el cap. Per satisfer la desesperació del senyor José, en un moviment suïcida, tira a terra l'anell que aquest li havia regalat, i el sergent apunyala Carme. Se sent el tumult que a la plaça produeix una bona estocada. I Carmen cau en el moment en què arriba a buscar el triomfador Escamillo. Font: [] 7.3.

__ Crítiques sobre 'Carmen'. __
Eugenia Lorenzini em va parlar d'aquest llibre, de l'autora Maria London. Potser ho va fer de manera temptativa per palpar això que està en voga: La recepció. La recepció de l'obra literària, que és part del seu tot, de la seva completesa. És a dir, que mentre una obra no es posa en contacte amb un lector és matèria inert. Com ho aconsella el gran Roland Barthes, el vaig llegir com a lectora atenta, vaig voler concentrar-me en el merament literari, per fer una anàlisi sense deixar-me portar per les emocions i sentiments que puguin entelar la comprensió racional de la seva trama. Però, al cap de poc de llegir estava de ple fent el camí d'aquesta dona, una dona món es podria dir, perquè en ella, en Carme, la protagonista, es carrega el destí del gènere. No, no el destí, no és apropiat ni correcte parlar del sinó. Em corregeixo, parlar de sinó seria caure en el parany de que el gènere està en els gens i no en la cultura. I aquest equívoc no és qualsevol detall, és una cosa molt delicat, perquè si parléssim de sinó ja no hi hauria més que parlar. Precisament, perquè no és així, perquè naixem iguals i alhora diferents és que no podem carregar amb l'estigma de ser les dipositàries naturals dels prejudicis i creences que ens lliguen a la minusvalidesa emocional, a la culpa, al fals pudor i la vergonya. El que hi ha és aquesta càrrega cultural, construïda des del poder, i conservada per les grans majories, la que ens classifica i condiciona i se'ns oblida que per ser històrica és possible de combatre i canviar entre tots, sense negar el valor de l'avantguarda. Font: []

**__ Descripció d'altres personatges: __**

 * García el Tort: És el marit de Carmen, i també pertany a la seua banda. És un ex presidiario que te males pintes, i amb fama de ser molt brut i violent. Tenia fama de molt roi i brut. Li agradava jugar a les cartes i beure milt, una nit que estava norratcho Don José el va matar. **


 * Remendo: no es diu molt d'aquest personatje, un dia que estaven baixant per la muntanya li varen disparar en u ronyo y el Tort el va buidar tot el cargador del rifle. **


 * Dancaire: tampoc es diu molt d'aquest personatje, pertanyia a la banda de Carmen. **